A čo novo na Kišsénáši Aki nem bírja a szlovák nyelvet, az is teljes képet kap egy költői világról, mely (milyen szép is így mondani) az ősi parasztciterások nyomdokában halad előre az önmaga jelölte úton, hogy eltalálja, átélje, megélje a kisszénási-szarvasi szlovák elődök, rokonok lassan múlt időkbe forduló életét, ahogy azt a citerások és a balladamondók is megőrizték. Aki nem bírja a szlovák nyelvet, az is gyorsan és könnyedén megy együtt a költő Blaskó Mihállyal, amerre őt viszik az álmai és emlékei, a Ki vagyok? gyötrő-szomorú kérdéseivel ilyen sorokban: "Vén szlovák temetőkertekben / Vén tótok feküsznek nyugodtan / De sokszor emlegetnek engem, / Hej. ismernek jól, tudnak rólam. " Ezek a "vén tótok", Blaskó ősei és ihletői. Egy egész, bontakozó költészetet megteremtő, alku nélkül vállalt időmezőnye, a maga makacsul tovább élő sodrásával, a kisszénási lakodalmakkal, disznótorokkal és temetésekkel; amikor már-már népdalszerű és -értékű versei is megszületnek, amikor így csillognak versszavai magyarul: "Szárad már a fűz a parton./ EI kell nékem is száradnom. / Lombját viszi a víz tova, / Nem hallasz már rólam soha. " A vers címe: Sárga fűz a Körös partján, 1962-ből. Olvasva tovább a kötetet, újabb és újabb képek tűnnek elő a múltból is, meg a költő időben meg nem határozható belső világának tájairól, amikor azt kell írnia, hogy "Nem voltak ötvös őseim, / Maguk csak széküket faragták / De pusztulásuk alföldjein / Rímek kertjét örökbe hagyták." Ez a vers, a Vallomás holt ősök előtt másképpen is érdekes: utolsó versszakát szlovákul írja. Az Anyám emléke című versében még tovább lép: ebben magyarul írt szakaszok váltakoznak szlovák nyelvűekkel, sőt, van olyan is, melyben szlovák szó rímel a magyarra. Szinte közhelyszerűen azt mondani: lehet-e tisztábban és igazabbul érzékeltetni a két nép itteni életét, békéjét ? Azt hiszem, nem. Még egy verse van, valahol a kötet második felében, a Búcsú Kisszénástól (1991). Ebben négy sor, melynek különös a fénye: "Kisszénás még soká emlékezik rám, / Félszáz évig sem felejt engem. / Lámpái ragyognak az éji pusztán, / Tudják, itt volt érdemes egyszer megszületnem. " Végezetül a kötet címadója sem maradhat ki, a Melis Györgynek ajánlott No és mi újság Kisszénáson. Ilyen sorokkal: "No és mi újság Kisszénáson. / Már mindhiába tudakolnám. / Minden tót már a másvilágon, / Nevüket zúgja nyári orkán." A másvilágon? Minden tót? Ezt Blaskó Mihály sem hiszi. Azért is gyűjt oda a kötet végére vagy féltucat szarvasi szlovák balladát, mert a múltból előtűnve a maradandóságot bizonyítják. A költő Blaskó verseivel, Ruzicskay György és Cs. Pataj Mihály illusztrációs rajzaival együtt. Sass Ervin
|
||