Szarvasról indultam Dr. Reszkető Péter
* * *
Dr. Kovács Gábor életpályája egy hosszú és bonyolult társadalmi és politikai fejlődés, átalakulás időtartamára esik, amely együtt járt a magyar mezőgazdaság átalakulásával, különösen az ő szakterületének az öntözéses növénytermesztés nagyüzemi kialakulásával. Több mint fél évszázada van a szakmájában, igaz ma már nyugdíjasként, de naponta bejár a családi alapítású céghez mint szaktanácsadó, illetve ma is foglalkozik kedves növényeinek a nemesítésével. A gyökerek Kovács Gábor 1925. december 1-jén született Szerencsen. Középiskolai tanulmányait Sátoraljaújhelyen végezte, 1945-ben érettségizett. Pálya-választásában nagy szerepet játszottak családi gyökerei, amelyek sok szállal kötötték az agráriumhoz. Ezzel az identitással iratkozott be 1946-ban a Debreceni Agrár Egyetemre. Nagy hatással voltak rá tanítómesterei, id. Manninger Gusztáv Adolf és Penyigei Dénes, akik mellett gyakornoki teendőket látott el, közben megismerkedett a talajművelés "titkaival" és az olajtök nemesítésével. Az agráregyetemek összevonása után Budapesten folytatta és fejezte be tanulmányait, ahol 1950-ben okleveles mezőgazdász oklevelet kapott. A Magyar Agrártudományi Egyetemen Kolbai Károly professzor gyakornokaként megismerkedett a füves keverékek és a takarmány-gazdálkodás elemeivel, majd bekapcsolódott a lucernanemesítésbe. Fél évszázada a kutatásban
1956-tól Szarvason Az intézet felszámolása után 1956-ban áthelyezték a nagyarányú öntözésfejlesztési program megvalósítására létrehozott, 1950-től az Öntözési és Rizstermesztési Kutató Intézet nevet viselő intézetbe Szarvasra. 1956 tavaszától mint megbízott osztályvezető, 1957-től mint igazgató dolgozott több mint két évtizeden át.
Két év alatt nagyrészt személyesen összegyűjtött több mint 600 úgy-nevezett paraszti tájfajtát. Ezeket az Anna-ligeti kísérleti területen vetették el, szelektálták, s nagyrészt ezek képezték a szarvasi lucerna nemesítés alapját. Olyan gazdáktól gyűjtötte be a lucernamintákat, akik mindig a saját magjukat vetették el. Ilyen gazdákat talált Szarvason, Siratón, Békésszentandráson, Örménykúton, Nagy-szénáson, a taraji részen. Találkozott olyan gazdákkal is, akik igazolni tudták, hogy több mint 100 éve vetik ugyanazt a lucernát, sőt az örménykúti részen találkozott olyan idős paraszt emberrel, aki elmondta, hogy azt a lucernát termeli, amelyet még az ükapja kapott a Tessedik Sámuel lucernamag akciójából. Ezeket a lucernatájfajtákat a természet szelektálta a Szarvas környéki körülményekhez. Volt olyan gazda is, aki "szidta" a lucernát, mert a magtermesztésből meggazdagodott és az ötvenes években "kulák" lett belőle. A begyűjtött őshonos tájfajtákat felhasználták a nemesítési munkájukban, s ma elmondhatjuk, hogy a szarvasi nemesítésű lucerna- fajták a legismertebbek, legkeresettebbek Magyarországon, sőt az utóbbi időben minden magyarországi lucernanemesítéssel foglalkozó kutatóhelyen alapanyagként használják föl az itt begyűjtött lucernatörzseket. Amikor Szarvasra került, tudomására jutott, hogy a "Tessedik-tanya" területét, ahol Tessedik Sámuel annak idején a talajjavítási kísérleteit végezte, az 1945-ös földosztás során kiosztották házhelyeknek. Ekkor a még be nem épített házhelyeket átkérték a Városi Tanácstól a kutatóintézet kezelésébe. Így sikerült részben megmenteni Tessedik kísérleti területét.
Az épületet is rendbehozatták, itt élt és dolgozott élete végéig dr. Gruber Ferenc a világhírű gyepnemesítő. 1960-ban egy híres kazah tudós, Antipov Karatajev - aki az "Éhségsztyeppe" talajjavításával foglalkozott - kereste fel a szarvasi kutatóintézetet, a Tessedik Sámuel által 200 éve talajjavított területeket akarta látni, mert ez volt a világon a legrégebbi ilyen kísérlet. Ezen szikes területen Tessedik Sámuel homokkal, égetett tégla törmelékkel, mésszel, valamint sárgafölddel (digóföld) végzett talajjavítási kísérleteket. (Ez a terület lehetne akár a világörökség része is. Felvetődik a jogos kérdés, kellően megbecsüljük-e Szarvas értékeit.) Sok gondot jelentett a kutatóintézet továbbfejlesztése is, mivel 1957-1965 között sok idős kutató ment nyugdíjba, köztük dr. Hank Olivér, dr. Frank Melanie, dr. Bakó János, dr. Horváth László. Fiatal kutatókra volt szükség. Sokan kerültek ide abban az időben - köztük szarvasiak is. Igyekeztek megteremteni számukra is a kutatási, a továbbfejlődési lehetőségeket, a nyugodt alkotómunka érdekében családi házakat építettek, hogy letelepítsék őket Szarvason. Így alakult ki a Libalaposon az ÖKI - lakótelep. Az oktatásban 1960-ban kinevezték a szarvasi Mezőgazdasági Középiskola igazgatójának is, s ezzel egy időben megindították a kétéves technikus- képzést. 1961-ben minisztériumi rendelet alapján megalakult a Felsőfokú Mezőgazdasági Technikum. Az öntözéses gazdálkodás fejlesztése, a nagyüzemi mezőgazdaság szervezése szükségessé tette a növekvő létszámú mezőgazdasági szakemberképzést. Fehér Lajos az akkori miniszterelnök-helyettes többször járt Szarvason, felvetették neki a gondjaikat. Ő egyetértett a fejlesztéssel, s amikor 1964-ben - a főiskola ma is meglévő dísztermében - választási beszédet mondott, bejelentette, hogy az öntözéses gazdálkodás szakember-szükségletének kielégítésére új Felsőfokú Mezőgazdasági Technikum épül Szarvason. Megfelelő képzettségű szakembereket kellett képezni a Tisza I. és a Tisza II. vízlépcső által létrehozandó öntözött üzemek fejlesztéséhez is. 1965-ben indult az építkezés, a beruházás összege 66 millió forint volt. Az épületet az omladozó grófi, úgynevezett "kiskastély" helyére tervezték - ezzel persze sokan nem értettek egyet, de azt már nem lehetett helyreállítani. Módos Ferenc tervezése alapján épült meg az új, impozáns - az akkori időkben igen modern - oktatási épület a Körös-parton. Az átadás 1968-ban volt.
1962-ben Szarvas térségé-ben jelentős átszervezésre került sor. A környék
öt állami gazdaságát Szarvasi Állami Tangazdaság néven egyesítették, s
egy vezetés alá került a kutatóintézettel és felsőfokú technikummal. Ezzel
biztosították a hallgatók magas szintű elméleti és gyakorlati képzését.
Az új intéz-ményben a jól képzett tanárok munkáját kiegé-szítették a kutatók
által tartott előadásokkal. A kutatók megismertették a hallgatókkal a
legújabb kutatási eredményeket, amelyeket a növénytermesztés, a talajtan,
valamint az öntözés, a közgazdaság- és üzemtan területén értek el. 1958-ban a budatétényi Kertészeti Kutató Intézettől a Szarvasi Arborétum átkerült az Öntözési Rizstermesztési Kutatóintézethez. Az 1970-es években jelentős gondot okozott az arborétum fejlesztése. Évről évre növekedett az ott megtermett cserjék, csemeték iránti igény. Ezt kívánták kielégíteni, és sikerült a mezőtúri Sallai Tsz-től 20 hektáros területtel növelni az Arborétum területét. Olyan elgondolás is született abban az időben, hogy az új terület mélyen fekvő részein olyan vízi létesítményt lehetne létrehozni, ahol a különböző vízi növények, tavirózsa stb. még látványosabbá tehetnék a Szarvasi Arborétumot. Kutatási, oktatási célkitűzéseik megvalósulását nagyban elősegítette Szarvas város lakosságának új iránti fogékonysága, akik részben mint kutatók, tanárok, részben mint technikusok és fizikai dolgozók segítették munkájukat. A kutatóintézetben, a tangazdaságban, és a főiskolán összességében több mint 1500 ember dolgozott. 1970-ben törvényerejű rendelet megszüntette a szarvasi Felsőfokú Technikumot és a debreceni Mezőgazdasági Főiskolát, ugyanakkor a két intézményből létesült a Debreceni Agrártudományi Egyetem, debreceni egyetemi és szarvasi főiskolai karral. A kutatásban
Nemesítői tevékenységét az 1960-as évek végétől kiterjesztette a héj nélküli olajtökre és a szójára is. Ennek eredménye két olajtökfajta, amely jelentős mind a hazai termesztésben, mind az exportban. Ezenkívül előállított öt szójafajtát is. Tudományos munkásságát eddig 160 tudományos cikkben foglalta össze, társszerzője 8 szakkönyvnek.
Növénynemesítő tevékenységéhez jelentősen hozzájárult felesége, aki mint növénynemesítő 1956-tól sok kiváló kukoricahibridet állított elő "Szarvasi" név megjelöléssel, és e hibridek jelentős részarányt képviseltek a magyar vetésterületből. Kandidátusi disszertációját kukoricanemesítésből írta és védte meg. Jelenleg is aktívan dolgozik fiával. Nemesítettek - többek között - egy magas cukortartalmú siló hibridkukoricát, amelyet Oroszországban ismertek el, és 2004-ben megindult a vetőmagexport. Dr. Kovács Gáborné Fleischmann-díjas növénynemesítő. A Kovács házaspár az első Fleischmann-díjas növénynemesítő házaspár. A politikában 1975-től 1978 áprilisáig volt Szarvas város és környékének országgyűlési képviselője, tagja volt a Terv és Költségvetési Bizottságnak. Ez idő alatt sikerült kiharcolnia a békésszentandrási iskola építését, a Tessedik Sámuel Múzeum rekonstrukcióját, az Anna-ligeti kastély újbóli felújítását. Az 1977. évi költségvetési vitában - a többi bizottság és a bizottsági tagok véleményét is meghallgatva - 20 perces felszólalásában úgy szólt hozzá, hogy azzal nem vívta ki az illetékesek és a legmagasabb politikai vezetők elismerését. (Ezt persze csak később tudta meg.) Mondvacsinált dolgok miatt lemondatták. Felszólították, hogy Szarvasról is költözzön el, de ő maradt. Sokoldalú tevékenysége mellett jutott ideje arra is, hogy tudománypolitikai kérdésekkel foglalkozzon. Tagja volt a Mezőgazdasági Könyvkiadó Vállalat Szerkesztőségi Tanácsának; a "Növénytermelés", "Nemzetközi Mezőgazdasági Szemle" c. folyóirat szerkesztőségének; az Országos Vízügyi és Műszaki Tudományos Tanács; az Országos Fajtaminősítő Tanács; az Atomerő Alkalmazási Szakbizottság Mezőgazdasági Bizottságának; az MTA Mezőgazdasági Kutató Intézete Tudományos Tanácsának; a Tudományos és Felsőoktatási Tanács és a Tudományos Minősítő Bizottság Növénytermelési Szakbizottságának. Sok éven át aktívan részt vett a Hidrológiai Társaság választmányának munkájában, az Állami- és Kossuth-díj Bizottságban, valamint elnöke volt az MTA Növénytermesztési, valamint Mezőgazdasági, Vízgazdálkodási Bizottságoknak. Jelenleg is tagja a Vetőmag Terméktanácsnak. Több nemzetközi tanácskozáson és tanulmányúton vett részt, köztük Kínában, az Egyesült Államokban, s mintegy tíz európai országban. A Kovács Gábor által vezetett intézet jelentősen hozzájárult Magyarországon az öntözéses növénytermesztési technológia kifejlesztéséhez és elterjesztéséhez. Kidolgozták a FAO Tisza II. Fejlesztési Program részeként a Tisza-völgy és a Körös-Maros vidék komplex fejlesztési programját, majd a tiszántúli termelőket is szaktanácsokkal látták el. Az intézet szakterületén az egész országra meghatározó koordinációs tevékenységet látott el, és szoros együttműködésben dolgozott számos külföldi kutatóintézettel és nemzetközi szervezettel, köztük a FAO, az ICID, az IEAE, a CIGR, az IRRI, az EUCARPIA és az IFOAM voltak a partnerei. Mindezek ellenére az 1978. évi igazgatóváltás, majd munkahelyi változása óta az intézet fokozatosan leépült. Tudományos eredményei, publikációi és fajtái azonban megmaradtak, és tovább élnek.
A Vetőmag-termeltető és Értékesítő Vállalat Kutató Központjának tudományos tanácsadója volt 1981-től 1994-ig, majd nyugdíjasként a szarvasi AGROSELECT Növénynemesítő és Forgalmazó Kft. tudományos szaktanácsadója. Aktívan foglalkozik ma is a fent említett növények nemesítésével. Tudományos és szervező tevékenységéért hét különböző szintű állami kitüntetést kapott, valamint FAO és Újhelyi Imre Emlékérem, a Fleischmann Rudolf Emlékplakett tulajdonosa. Epilógus Az AGROSELECT Növénynemesítő és Forgalmazó Kft. szentesi úti központját ma már Dr. Kovács Gábor fia, ifjú Kovács Gábor vezeti, mely cég a város egyik legnagyobb adófizetője. Ifjú Kovács Gábor mindamellett, hogy ügyvezető igazgatója a többségi tulajdonú AGROSELECT Kft.-nek, irányítja az olajtök nemesítését, végzi édesanyjával a kukoricanemesítést, és besegít a lucernanemesítésbe is. A Kft. egyébként az első állami kutatóhelyekből privatizált magán nemesítő cég. Alapításakor az volt a cél, hogy a nemesítés teljes vertikumát alakítsák ki: egy kézben legyen a nemesítés, fajtafenntartás, a vetőmag-szaporítás, -értékesítés, valamint, ha lehet az árutermeltetés is. Így az egyes tevékenységek eredménye a cégnél marad. A 8 millió Ft törzstőkével induló cég vagyona mára eléri a 160 millió Ft-ot. A növénynemesítési tudomány családi hagyománnyá vált, mivel Gabriella unokájuk a Szent István Egyetem (Gödöllő) másodéves hallgatója, és növénynemesítésre kíván specializálódni. Nyári gyakorlatán már részt vett az olajtök és a kukorica nemesítésében, ezzel a család harmadik generációja kezdi meg a növénynemesítő munkát.
|
||||