Sorsok és emberek Dr. Kutas Ferenc
A doktor úr kedves szóval fogad, és mielőtt leülnénk beszélgetni, körbevezet a lakáson. Mindenütt feltűnő rend, pedig a lakást lakják, de sehol egy-egy elhagyott személyes tárgy - minden a helyén van. - Megmutatom a könyveimet, hiszen az embert
jellemzi az, hogy mit olvas -mondja. Az egykori rendelőben ülünk le beszélgetni. Némi szabadkozással mondja, hogy amióta nem rendel, ez a helyiség a lomtár. Ez a "lomtár" azonban nem fedi a köztudatban élő tartalmat. Itt is megvan mindennek a helye, talán csak az asztalon van a kelleténél több levél, vagy 30-40 darab. - Dehát ezekre szükség van - közli, amikor
fia kifogásolja, hogy még a magnó sem fér el az asztalon. - Ügyetlen voltam, megbotlottam a szőnyegben, és elestem. Azóta felszedtek innen minden szőnyeget - mutat körbe. Leülünk az asztalhoz, indul a magnetofon, kezdődik a beszélgetés. Család, diákévek - 1914-ben születtem, úgyhogy még éltem Ferenc József császár idejében is. Édesapám tanító volt Szarvason. Eleinte tanyán tanított, a Kita-iskolában, majd Ezüstszőlőben, aztán bekerült Szarvasra. 1913-ban helyezték a Damjanich úti iskolába. Ez az épület még áll, itt születtem én. A tanítói lakást már régen lebontották. Ketten vagyunk testvérek. Édesanyám Csabacsüdön született. Az 1896-ban megépült vasút első csabacsüdi állomásfőnökének a lánya.
1932-ben érettségiztem. Utána Pestre kerültem a Pázmány Péter Tudományegyetemre. Az első félévet ott jártam. Mindig jó tanuló voltam -már a gimnáziumban is -, ezért a segélyegylettől ingyen kaptam a könyveket, amit aztán vissza kellett szolgáltatni. Édesapám korai halála miatt gimnazista korom óta tanítványaim voltak. Házhoz jártam hozzájuk, volt olyan nap, hogy kétóránként váltottam tanítványt. Amikor egyetemista lettem, egy nálam 9 évvel idősebb amerikai magyar diákot tanítottam. Akkoriban ötven fillért kaptam egy óráért - ez a pengős világban volt. Gimnáziumi osztálytársaim közül már alig élnek. Én szoktam szervezni a találkozókat. 1998-ban halt meg dr. Molnár Gyurka. Már elég régen Tamási Matyi, Gyarmati Bandi, aki a sógorom lett. Lang János tanár volt az osztályfőnökünk, Neumann (Nádor) Jenő tanította a történelmet, nagyon szigorú ember volt; dr. Ponyiczki Zoltán a természetrajzot és a földrajzot oktatta; a rajzot Szokol, a matematikát pedig Raskó Kálmán, aki szabadszájú, de nagyon igazságos ember hírében állt, nagyon szerettük. Akkoriban ő volt a gimnázium igazgatója. Pesten nagyon drága volt az élet, ezért abbahagytam fél évre az egyetemet, majd Szegeden folytattam. Közben Erdélyben jártam, egy igazgató fiát készítettem fel érettségire. Nagyon nagy élmény volt. Hatalmas ünnepségeket rendeztek, népszínműveket mutattak be. Egy ilyen ünnepen a szünetben odajött hozzánk egy odavaló ember, aki úgy beszélt magyarul, mint mi. Mondtam neki, hogy milyen jóleső érzés, hogy itt a magyarság mennyire összetart. Láttam a tanítványom arcán, hogy rosszat mondok, mikor elment, közölte, hogy ez a járási sigurancia parancsnoka volt - ez a rendőrfőnök a román településeken. Másnap megkaptam az útlevelemet, hogy huszonnégy órán belül hagyjam el az országot. Nagyon sajnáltam, mert jól kerestem, sokat szórakoztam, itt tanultam meg lovagolni, és nagyon jó barátságban voltam tanítványommal.
1939 decemberében doktoráltam. Kezdő orvosként vagy egy kórházban, vagy orvosi rendelőkben dolgoztam. Általában a sebészetre kerültem, később is nagyon vonzódtam a sebészethez. Szegedre kértem magam vissza, mert már akkor udvaroltam a későbbi feleségemnek, aki szegeden élt. Szerencsére mindig olyan főnökeim voltak, akik jó sebészek, de unták már a mesterségüket, ezért szívesen átadták a fiatal orvosoknak a műtéteket. Így sokat tanulhattam. Ekkor már éjszakai ügyeleteket vállaltam. Egyszer az elmeosztályon ügyeltem. Hát kivel találkoztam ott?! Juhász Gyulával. Mindig ott ült az ágyán, kezébe temette arcát, és csak nézett, nem tudott aludni. Nem sokkal később öngyilkos lett. Akkor még nem tudtam, hogy ki ő. Csak később hallottam, hogy ismert költő. Ma már klasszikusnak számít. A kezdő orvos - Miután doktoráltam, díjtalan gyakornok lettem a Szegedi Ideg-elme Klinikán dr. Miskolczy Dezső professzor intézetében. Figyeltem az álláshirdetéseket, és egy sebészeti állást meg is pályáztam, el is nyertem. Két és fél éves gyakorlatot szereztem sebészetből, aminek körzeti orvosként is nagy hasznát vettem. Életemben öt méhen kívüli terhességgel találkoztam. Ez a legnehezebb felismerni, különösen, ha még nem látott ilyet az orvos, mert külső jele nincs. Ha baj van, befelé vérzik a kismama, és ha nem veszik észre, belehal. Én itt a kórházban tanultam meg, hogyan lehet felismerni. Később Csabacsüdön volt egy ilyen esetem: egy fiatalasszony életét tudtam megmenteni, pedig többször a klinikai halál állapotába is került. Ha akkor nem ismerem fel, mi baja, nem szállítják idejében kórházba, meghalt volna. Az esetet leírtam, közölte is az orvosi hetilap.
Mivel szarvasi voltam, szerettem volna hazakerülni, mindig tartottam a kapcsolatot a várossal. Dr. Krajcsovicz Pál volt a tisztiorvos, ő szólt, hogy megüresedett Csabacsüdön a körzeti orvosi állás. 1951-ben kerültem Csabacsüdre, ahol szintén nagyon szerettem lenni, és úgy érzem, engem is szerettek az emberek. 1963-ig dolgoztam a faluban. Orvosi munkám mellett részt vettem a Vöröskeresztes munkában. Ezért kitüntetést is kaptam.
Jövedelmem a fizetésen kívül alig volt. Ma már nem nagyon hiszik: 20 forint volt egy vizit. Csabacsüdön erre sem volt lehetőségem, hiszen ott mindenki biztosított volt. Egyedül a harmadik külkerület lakosai jártak hozzám, mert nekik Szarvas nagyon messze volt, így inkább kifizették a tiszteletdíjat. Rá is szorultam erre, mert akkor voltak gimnazisták a gyerekeim. Csabacsüdön egyébként nehéz volt a helyzetem, mert a nagy tudású, és közszeretetnek örvendő Lohr Gyula helyére jöttem. Úgy érzem, sikerült elfogad-tatnom magam, minden támogatást megadtak nekem. De meg is dolgoztam érte. Nem tudom, volt-e akkor az országban olyan körzet, ahol az orvos négy helyen rendelt: a lakás épületében lévő rendelőben naponta; az egészségházban hétfőn és pénteken; Nagyrátán hetente egyszer; a Kita-iskolában kéthetenként. A szarvasi évek - 1963-ban Szarvason nyugdíjba ment Simon Béla, és az ő helyére kerültem. Sokat segített ebben Székely Andor bácsi, a Vasipari elnökének édesapja is, akit kezeltem. Injekció-kúrára fogtam. Nagyon meg volt elégedve. Csabacsüdről jártam be. Egy kis robogóm volt, sokszor olyan ködben jöttem a városba, hogy alig láttam. Akkoriban vettük meg Szarvason a Lőwy-ház háromnegyed részét. Azt mondták, egy orvosnak van annyi pénze, hogy tud lakást venni. Hát nem volt. Nyolc-tíz embertől kértem kölcsön kisebb összegeket, hogy ki tudjam fizetni. A lakás volt a feltétele, hogy elfoglalhassam a szarvasi állást. Nagyon vigyáztam, hogy mindenkinek pontosan, időben vissza tudjam adni a kölcsönt. Másfél év alatt törlesztettem le az árát. Öt-tízezer forintok voltak ezek, a lakás 120.000 forintba került. Azután lassan rendbehoztuk, és nagyon sokáig, 1984-ig éltünk ott. Szarvason is jó viszonyba kerültem a lakossággal. Itt a jövedelmem is nagyobb volt. Aki csak a fizetésből élt, alig tudott megélni. Három üzemnek láttam el az üzemorvosi munkakörét. Télen-nyáron ötkor kellett kelnem, 6-8-ig rendeltem az üzemekben, 10 órától a hívásokra mentem házakhoz, délután pedig az orvosi rendelőben fogadtam a betegeket. Én voltam az egyetlen, aki nem osztott, délelőtti-délutáni rendelésben dolgozott. Ennek voltak előnyei és hátrányai is: nekem volt a legtöbb "csellengő" betegem, aki ugyan máshoz tartozott, mivel azonban délután már csak én rendeltem, hozzám jött. Akkor még hat napot dolgoztunk egy héten. Az üzemorvosi rendelésért havonta 1100 forintot kaptam. Pontosan vezettem a statisztikát, naponta átlag 34 beteg jelent meg a rendelésen, több, mint a körzetben. Itt is voltak emlékezetes eseteim. Egyszer a Szirénből mentem haza, már várt egy cím: mérgezési tünetek. Este bevett egy középiskolás kislány egy doboz Dorlotint. Reggel 7-kor nem kelt fel a szokásos időben - érettségi előtt állt -, mikor bementek hozzá, már alélt volt. Úgy negyed kilenckor értem oda; akkor vert utolsó kettőt a szíve, légzése is leállt. Beadtam neki egy koffein-injekciót, Redimylt, összesen 3 x 20 ml-t - ez életmentő injekció volt, nem tudom gyártják-e még. Közben mesterséges légzést alkalmaztam, és a mentőkért küldtem. Biztos, ami biztos, kihívattam kollégámat, dr. Sebestyén Istvánt is. Ő belgyógyász volt. Lassan-lassan újból beindult a szívműködése, a mentők megindították a légzést is. De olyan gyenge volt, hogy nem mertem Csabára küldeni. Ugyanakkor beszóltam, hogy készüljenek fel a fogadására. Délig mindketten mellette voltunk. Akkor aztán beültem mellé a mentőbe. Kondoroson újból éleszteni kellett. A lakásán háromszor állt be a klinikai halál, Kondoroson negyedszer, a kórházban ötödször. Végül is beértünk Csabára, és megmentettük az életét. Ma már családanya.
Mindig pontos diagnózist adtam. A beutalókra
igye-keztem részletes kórelőzményt írni, az elvégzett vizsgálatok eredményét:
a vérnyomást, a vizeletvizsgálatot, ha volt rönt-gen, azt is mellékeltem,
és a saját diagnózisomat is. Olykor két-három beutaló lapot össze-kapcsoltam.
Mondták is, hogy nincs még egy ilyen körzeti orvos, aki ilyen pontos volna.
Ennek még Pestre is híre ment. Egy rokonomnak mesélték, hogy van Csabacsüdön
egy orvos, aki két-három oldalon írja meg a kórházi szakorvosnak tapasztalatait.
Nekem volt a páciensem, egy nagyon értelmes, okos parasztember, aki naplót is vezetett. Érzékeny volt a hidegfrontokra. Két-három nappal előre megérezte, ha időjárási front közeledett. Szívpanaszai, időnként rohamai voltak. Elájult, alig volt szívhangja, csak egy kis pupillareflexe volt észlelhető. Őt is újraélesztettem, megírtam a beutalót, és ráírtam, hogy szívritmus-szabályozó beépítését javaslom. Befeküdt a kórházba, de akkorra már nem jelentkeztek a panaszai. Egy hónapig vizsgálták a kórházban, figyelték a beteget, és amikor ott is jelentkezett a veszélyes roham, helikopterrel küldték Budapestre az Orvostovábbképző Intézetbe, ahol megkapta a pacemakert. A szabadidő - Az orvosi hivatás mellett voltak kedvteléseim is. Az egyik ilyen a fotózás. Fekete-fehér film volt még akkor. Magam hívtam elő, magam dolgoztam ki. Fényképeztem a családot, az utazásainkat, érdekes embereket, tájakat. Csabacsüdön egy albumot állítottam össze a községnek, amelyek fotóin megörökítettem az egykori paraszti világot, a község életének fontos eseményeit. Körbemutat: a falon görögországi, törökországi felvételek, egzotikus tájak, bekeretezve. Ezek között már színes képek is vannak.
- Sokat utaztam. 1958-ban vettem egy Skodát.
Akkor még 3-4 évet kellett rá várakozni. Egyszer betelefonáltam a központba,
hogy orvos vagyok, és jó lenne, ha hamarabb kapnám a kocsit. Rövid időn
belül jött az értesítés, hogy mehetek érte. Ilyen gyors kocsikiutalást,
csak tanyai körzettel rendelkező körzeti orvosok kaphattak. Pénzem persze
nem volt rá, hisz nem számítottam, hogy ilyen rövid időn belül megkapom.
Megint kölcsönökből, de kiváltottam. Ettől kezdve hű maradtam a márkához.
Mindig megrendeltem az újat, és mire a meglévő 3 éves lett, megjött az
újabb kiutalás. A régit szinte új áron adtam tovább, így soha nem volt
baj az autóimmal, mindig új kocsin jártam. A legutolsót néhány éve adtam
el, mert már nem nagyon használtam. Olyan vevőm volt, aki csak ránézett,
be sem indította. Kifizette az árát, és elvitte. Pihenőben
Időm van, semmivel nem sietek. Balesetem óta nehezemre esik a mozgás. Soha nem tudtam, hogyan érzik a betegeim a hidegfrontot. Volt egy idős bácsi, aki mindig meg tudta mondani, hogy közeledik. Ma már én is nagyon jól érzem. Ilyenkor nagyon nehezen tudok elaludni. Járatom a Magyar Nemzetet, és Csurka lapját, a Magyar Fórumot. - Ne nevess - mondja, amikor önkéntelenül elnevetem magam a név hallatán. - Nagyon színvonalas folyóirat a Fórum, olyan magyarok írnak bele, akik sokáig éltek nyugaton, és többet láttak a világból, mint azok, akik egész életüket ebben az országban élték le. Tanulmányozom az őstörténetet. Meggyőződésem szerint nem biztos, hogy a finnugor rokonság az igazi, bár ma ez az elfogadott. Olvasom Bakay Kornél és Kiszely István professzor műveit. Nagyon sok érdekes dolgot írnak erről. Most éppen a Rovásírás története napjainkig című könyvet tanulmányozom. Van szőlőm is, 17 tő. Én kötözöm, de már nem én permetezem. Van egy szomszéd fiú, nagyon rendes, vele csináltattam egy darabig, de hiába, nem tudja olyan szépen teríteni a permetlevet, mint én. Ezért most ő viszi a permetezőt, én vezetem a szórófejet. A televízióból csak kevés műsort nézek. Amerikából jön a sok silány film, engem nem érdekel. Együtt élek a családdal - ezt már mondtam -, Kálmán fiamnak egy fia és egy lánya van. Csaba számítástechnikai mérnök. Szilvi jogi doktor. Miklós fiamnak is egy lánya és egy fia van, Klári és Miklós, mindketten jogászok. Három aranyos dédunokám is van. * * * A magnószalag lejárt, de a beszélgetés nem ér véget. Dr. Kóczy Kálmán nagy mesélő. Elindul egy történet folyamán, aztán a történet szálai elágaznak. Az ágaknak újabb és újabb ágai keletkeznek. Ezek az ágak aztán lassanként visszakanyarodnak a főmederbe. Elbeszélő stílusának van egy jellegzetes, írásban visszaadhatatlan fordulata, egy villámgyorsan kimondott, talán a "kérlekszívesen" kifejezés, amely valahogy így hangzik, "krlkszvesen", ez összeköti és meg-megszakítja elbeszélésének fonalát. Négy órán át ültünk egymással szemben, amíg ez az interjú megszületett. Rengeteg érdekes dolog maradt ki az írásból, amelyek nem tartoznak szorosan a doktor úr életéhez, pedig érdemes lenne ezeket az emlékeket is rögzíteni. Előkerülnek régi fotók: az ősökről, a család tagjairól, az úti élményekről. - Ismered őket? - tesz elém egy rokonokról készült fotót. Utóbb kiderül, hogy ismerem. Bükkszentkereszten készült a felvétel, rajta Orosz Iván - Szarvas két világháború közötti kulturális életének meghatározó, ellentmondásos tevékenységű alakja. - már erdész korában, börtönévei után. Körében a család, és egy diáklány. - Ő Piros Ildikó a színésznő, Huszti Péter felesége. Orosz Iván unokahúga. A Piros (Pável) család szarvasi eredetű. El is küldeném nekik a képet, de nem tudom a címüket. Aztán előkerül egy igénytelen külsejű könyvekből álló sorozat, a szerző neve Szabó Dezső. Kiderül, hogy a doktor úr kedvenc írója volt, és ma is az. Diákként mindenáron látni szerette volna, de a híres-hírhedt író-újságíró már az ajtajára kitette a táblát: Ne zavarjanak, senkit nem fogadok. Kóczy Kálmán azonban kitartó volt és erőszakos, bejutott a lakásba. Ennek eredménye ez a sorozat, Szabó Dezső saját kezű dedikációjával. Nézegetjük még az orvosi diplomát, a régi-régi leveleket. Nehezen ér véget a beszélgetés, de hát előbb-utóbb be kell fejezni. Jó egészséget kívánva búcsúzom. Megjegyzés Az interjú 1999-ben a Szarvas és Vidéke c. hetilap 30-34. számában jelent meg folytatásokban. Az eltelt idő alatt részben megváltoztak a családi körülmények: a doktor úr felesége elhunyt, a családtagok munkahelye megváltozott. Ezért az eredeti szöveg időszerűtlenné vált részeit - a család hozzájárulásával - megváltoztattuk. A szerkesztő
|
|||||